Midt om natten fik jeg noget, der mindede om et mareridt.
Jeg vågnede, fordi jeg havde glemt at lukke kassen.
Jeg gik derud, selvom det regnede. Jeg må have vækket naboerne.
Jeg lukkede ikke kassen. Jeg sømmede kisten til.
Sådan opfattede jeg det, Men hvorfor faldt det udtryk mig ind?
Måske stirrede døden på mig gennem drømmens gyldne ramme.
Måske ville virkeligheden kvæle mig.
Nu var det blevet tirsdag den 6. august.
Vi var anspændte, men ville gerne i gang. Vi var jo klar.
Det var af sikkerhedsgrunde. Nærmere uddyber jeg det ikke.
Jeg lægger ikke låg på sagen.
Jeg kan helt ærligt sige, -
- at jeg hilser en undersøgelse velkommen.
Folk skal vide, om præsidenten er en forbryder. Det erjeg ikke.
SYDTÅRNET WTC
Alle var nervøse, og endelig var vi klar til at tage af sted.
Så vi satte os ind i bilen.
Vi ønskede jo ikke at dø. Vi ønskede at leve.
Jeg husker den totale tavshed, der var i bilen.
Alan var dyster. Philippe var meget anspændt.
ANNIE Og jeg var skrækslagen. Meget bekymret.
Jeg var forklædt som arbejdsmand med hjelm og skjorte.
JEAN-FRANQOIS For at ligne en amerikaner havde jeg kuglepenne i brystlommen.
Jeg skulle til Sydtårnet.
Vi skulle ankomme ved lukketid med en stor kurv med grej.
Så skulle holdet ved Nordtårnet have meget mindre grej med.
Et paprør, der, så vidt jeg husker, indeholdt buen.
Stemningen var anspændt. Jean-Louis stolede ikke på Albert.
Jeg fornemmede, at der var noget galt med ham. Vi tænkte ikke ens.
Der var frygt i luften. Jeg antog, at vi i bedste fald blev anholdt.
Det var der ingen tvivl om.
Jeg fattede ikke, at de ikke havde det på samme måde.
Noget ændrede sig under turen over Manhattan.
Pludselig gik det ned ad bakke. Jeg blev opslugt af uhyret.
Philippe sagde til mig: ""Jeg ved bare, at vi bliver anholdt.""
Pludselig var det ikke længere en drøm. Det var inden for rækkevidde.
Han kunne ikke leve længere uden i det mindste at forsøge -
- at indtage de to tårne.
Han følte, at de tilhørte ham. At de var blevet opført for hans skyld.
Der var engang ... Sådan begynder alle eventyr.
Og min historie er et eventyr.
Her erjeg, 17 år gammel med en dårlig tand -
- i et trist venteværelse hos en fransk tandlæge.
Belysningen var dunkel, og alle folk læste stille i bladene.
Pludselig stivnerjeg. Jeg har åbnet en avis.
Og jeg ser noget fantastisk. Noget, der inspirerer mig.
Jeg ser to tårne. Og teksten lyder: ""En dag bliver de bygget.""
Og når det sker, vil de være de højeste i verden.
Jeg må bare have den side. Det er begyndelsen på min drøm.
Alle kan se mig, men jeg må have den side.
Så jeg lader, som om jeg nyser og river siden ud.
Jeg putter den i lommen og går. Jeg havde tandpine i en uge.
Men hvad betyder det, når man fået en drøm?
Når man har en drøm, er den tit opnåelig.
Den er fjern, men den er der. Mine drømmes mål eksisterede ikke.
Jeg var 20 år gammel og en meget genert, ung pige.
Og denne person overraskede mig meget.
Og det overraskede mig især, at han gjorde kur til mig.
Vi havde lige mødt hinanden. Han kendte mig slet ikke.
Han gav mig blomster, arrangerede møder.
Sendte mig kærestebreve.
Jeg følte mig fuldkommen overvældet af hele situationen.
Sådan havde jeg det.
Han viste mig sin line.
Han havde sat en line op i baghaven.
Og jeg tilbragte timer med at se på ham. Han var ikke så erfaren.
Han var lige begyndt at gå på line.
Vi blev uadskillelige. Hele mit liv blev opslugt af hans.
Han spurgte aldrig, om jeg havde en drøm. Jeg skulle dele hans.
Annie, der kender mig bedst af alle.
Annie, der var ved min side, da jeg opdagede linen.
Hvis store, grønne øjne bevæger mig.
Når vi omfavner hinanden, ligner vi to børn, der laver unoder.
Jeg begyndte som ung, selvlært linedanser.
Jeg drømte ikke om at indtage universet.
Men om, som poet, at indtage smukke scener.
En dag sagde han : ""Jeg vil gerne sætte en line op på Notre Dame.""
Først troede jeg, at det var en spøg.
Men jeg vidste egentlig godt, at der lå mere i det.
Han talte mere og mere om det, og så begyndte vi at planlægge det.
Det tog næsten et år at planlægge det.
Jean-Louis sagde med det samme, at det var ulovligt.
JEAN-FRANQOIS ""Accomplice"" Det vidste jeg, men det gjorde det kun mere spændende.
Det var ulovligt, men ikke ondskabsfuldt. Det var fantastisk.
Forestil dig, at du vågner i byen en morgen -
- og ser en linedanser mellem Notre Dames to tårne.
Det er udfordringen i at gøre noget umuligt, der tiltrækker mig.
Og noget, der er så smukt.
Det skader jo ikke nogen. Det giver folk noget.
Så dukkede Philippe op på linen.
Det var helt fantastisk.
Jeg gik ind i kirken og så ned langs midterskibet.
Og så var der gang i en stor ceremoni i Notre Dame.
Der var vel et dusin præster, der alle var klædt i hvidt.
De lå ned med hovedet på gulvet.
Jeg var fuldstændig lammet.
Og så spurgte organisten, hvad jeg lavede der.
Og jeg svarede: "" Der er en linedanser mellem tårnene.""
Og manden stirrede fuldstændig forbløffet på mig.
Og så sagde han: ""En linedanser? Det er fantastisk!""
Vi kørte bilen ind og kom forbi den første sikkerhedskontrol.
Vi fremviste papirerne fra firmaet og de falske bilag.
Alt var nøje planlagt.
Nu var bilen rettet op, og vi kørte i tårnenes underjordiske garage.
Og vi skulle ... Jeg kendte jo planen.
Vi skulle hen til Sydtårnets godselevator.
Hele vores plan var sat i værk.
Planen var ganske enkel. Vi havde id-kort.
Så vi skulle bare ind i bygningen.
Når vi først var inde, skulle det nok gå glat.
Tiden var inde til, at vi skulle skilles. Han så helt vanvittig ud.
""Nu gørjeg det her, uanset hvad der sker. Tiden er inde.""
Og han omfavnede mig, som om vi aldrig skulle ses igen.
Hvis jeg døde, ville jeg få en smuk død, mens jeg levede min drøm ud.
Vi brød ind i Sydney Harbour Bridge om natten.
Vi bar udstyret op og spændte linen ud.
Vi forsvandt om morgenen og satte os ned på gaden og så på Philippe.
Det faktum, at man risikerer at dø, når man går på line, er fantastisk.
For så er man nødt til at tage det alvorligt.
Træder man en halv millimeter forkert eller er uopmærksom et kort sekund, -
- så mister man livet.
Det var Sydney Habour Bridge, og der var trafikkaos.
Politiet ankom i løbet af få minutter.
Da han blev anholdt, stjal han politibetjentens ur.
Det lykkedes Philippe at tage fyrens armbåndsur og gemme det i lommen.
WORLD TRADE CENTER TOPPEN PÅ NORDTÅRNET ER NÅET
DEN 23/12 1970
Jeg er fuldkommen besat af tanken om de to tårne.
Da jeg kommer tilbage til Paris ser jeg en artikel i Paris Match.
De to tårne er under opførsel.
Men jeg kan se på billederne, at stålbjælkerne endnu ikke er dækket.
Jeg kan se arbejdsmænd og tænker, atjeg måske kan snige mig ind.
En dag viste han mig et billede af to bygninger.
Og så blev jeg en smule bange.
Det var ikke menneskeligt at ønske at gå på line i 450 meters højde.
Det var dæmonisk, og jeg ønskede at stoppe det.
Planen var, at jeg skulle have mit udstyr op på 82. etage.
Der havde Barry et skjulested. Et i hvert tårn.
Der skulle udstyret anbringes. Vi skulle bruge godselevatoren.
Så ville Barry tage imod os.
Dengang varjeg ansat i New York State Insurance Department.
Vi var lige flyttet ind på den højeste, beboede etage.
Jeg vidste, der skulle være et hold i hvert tårn.
At udstyret skulle leveres til mig og bæres de sidste 28 etager op.
Elevatorføreren havde ikke hørt formanden råbe: ""82. etage!""
Det var det, der stod på leveringssedlen og pakken.
Han spurgte: ""Hvilken etage?"" Og jeg svarede: ""104.""
""Okay, så siger vi det. Pas godt på hænderne.""
Og så blev døren lukket.
Nu står vi i en midlertidig godselevator -
- og er på vej hele vejen op.
Det er mørkt. Vi er på vej mod himlen.
Mørket bliver gråt, og jeg ser en grå firkant, der bliver lysere.
Jeg ser en firkant af lys. Det er himlen.
Og vi når op kun få etager under taget med alt vores udstyr.
Annie kom ind på mit kontor og fortalte, at de ved et rent held -
- havde taget godselevatoren og sparet sig selv for -
- at bære udstyret de sidste 28 etager op.
Nu befinder jeg mig på en øde etage, og vi skal pakke udstyret ud.
Pludselig hørerjeg en vagt komme. Jeg får øje på en presenning.
Jeg smider Jean-FranQois ind under og hører ham råbe.
Bjælken lå hen over elevatorskakten. Der var 400 meter ned.
""Skal vi derind?"" Det var vi nødt til.
Og så siger han: ""Hold fast i mit ben.""
Og så siger jeg: ""Jeg kan ikke gennemføre det her.""
Og han svarer: ""Okay, så skynd dig væk.""
""Skynd dig."" Jeg ved ikke, hvem af os der var gladest.
Jeg er lykkelig. Jeg er glad for, at jeg ikke skulle gøre det.
Jeg løber ned ad trapperne. Som i en en drøm, hvor man ikke rører jorden.
Det var smukt.
Så ligger vi der. Jeg behøver ikke sige noget til Jean-Franqois.
Han ved, at han ikke må røre sig.
Og så kommer vagten. Har han set os?
Har han hørt os? Har han set presenningen bevæge sig?
Men vagten læner sig bare op ad en bjælke.
Det virker, som om han står 30 cm fra os.
Jeg kan høre støjen fra hans walkie-talkie. Han tager en cigaret.
Jeg kan høre lighteren, og at han tager det første sug.
Det føles, som om han læner sig op ad mit øre.
Vi tør dårligt trække vejret.
Vi venter til mellem kl. 18 og 18.30.
Så begynder vi at gå op.
Der er ingen på trappen. Ingen under taget. Det virker sikkert.
Pludselige hører vi nogen komme fra trappen.
Vi bliver meget bange. Vi skynder os hen til skjulestedet.
Vi gemmer os. Vi hører skridt. Vi hører støj fra en walkie-talkie.
Lydene var meget forvirrende.
Ind imellem hører vi ham ikke i ti minutter. Så tror vi, han er gået.
Men så hører vi ham pludselig hoste. Eller vi hører walkie-talkien.
Som om han står lige ved siden af os. Vi kunne ikke tale sammen.
Så vi begyndte at skrive sedler.
""Er det nu? Skal vi komme i gang? Nej, vi venter lidt.""
Det var ubehageligt, men når man ved, der er ikke er noget at gøre, -
- falder man til ro og venter.
På det tidspunkt var vi iført jakkesæt og havde tungt udstyr med.
Og vi skjulte os. Det kunne ikke bortforklares.
Var vi blevet opdaget, havde det været slut.
Hvad nu hvis vagten stadig er der? Hvad nu hvis han venter på os?
For at slå ned på os? Vi er nødt til at vente.
For at glemme pinslen begynderjeg at tænke tilbage.
Guldet, mudderet. Alle de år, jeg har drømt om det her.
De mange måneders planlægning.
Jeg tænker tilbage på fortiden i et langt tidsrum.
At det vil tjene det oprindelige formål.
At det vil fremme harmonien, ikke blot mellem staterne, -
- men mellem alle nationer i verden.
Det var i januar 1974. Jeg klatrede op på taget af mit hus, -
- og jeg skreg: ""Jeg tager til Amerika!""
I det øjeblik, jeg stod af toget, og så tårnene, -
- vidste jeg, at min drøm blev slået itu.
Umuligt, umuligt, umuligt.
Det var jo umuligt. Ikke at gå på line så højt oppe.
Men at få bragt næsten et ton udstyr derop og få rigget en line til.
Det var ganske enkelt ikke menneskeligt muligt.
Men noget i mig fik mig til at fortsætte.
Han fortalte mig om projektet.
Han sagde: ""Jeg vil spænde en line ud med tårnene i World Trade Center.""
Jeg sagde: ""Okay. Det lyder vildt."" Jeg kendte ingen linedansere.
Så jeg tænkte slet ikke over, hvad konsekvenserne kunne være.
Det lød bare som en sjov oplevelse, så jeg lovede at hjælpe til.
Første gang vi tog elevatoren, kom vi op på 86. etage.
Da vi steg af, kom der en vagt.
""Hvad laver I her?"" Og så kunne vi ikke fortsætte.
Så vi tog elevatoren ned og besluttede os for at gå op.
Og så gik vi de 110 etager op til toppen.
Vi står på verdens top.
Jeg ser to stykker beton, hvor der stadig bygges.
Der er intet hegn eller noget. Og jeg føler mig helt lammet.
Jeg kan se det andet tårn og forestiller mig tomrummet.
Hvis jeg løb på betonkanten, ville jeg falde ned til et andet liv.
Og så tænkte jeg: ""Det her er umuligt. Lad os komme i gang.""
Vi tog en masse billeder og tænkte over, hvor linen skulle spændes ud.
Han var ikke sikker på, hvordan linen skulle spændes fast.
Jeg besluttede at tegne en lille fresko i opgangen.
Jeg havde brug for et bevis på, atjeg arbejdede på sagen -
- og kom nærmere på drømmen om at gå på den line.
Jeg tog en tur i en helikopter. Jim var med for at tage billeder, -
- så vi kunne lave en model.
Men jeg ville også se, om det overhovedet var muligt.
Han ville højere op, end han ville være, når han gik på linen.
På den måde kunne han narre hjernen til ikke at føle frygt.
Ved at være højere oppe end linen ville være.
En dag modtog jeg et postkort med et billede af World Trade Center.
Jeg havde ikke hørt om WTC dengang.
Og han havde tegnet en line mellem de to tårne.
Jeg tog tilbage til Frankrig, men jeg tog ikke hjem.
Jeg tog ud til Jean-Louis og sagde: ""Jeg har fået en ny idé.""
Vi vidste, at vi ikke kunne gøre det på lovlig vis.
Ingen kendte Philippe Petit.
Havde vi bedt om lov til det, havde folk grinet af os.
Så jeg måtte have oplysninger ud af Philippe. Han havde været der.
""Hvilke oplysninger har vi?""
""Jeg har billeder. Vi finder et sted at sætte linen fast.""
Uden hjelme. Det er det bedste.
Du sagde, der var meget politi.
Når du ender i fængsel, skal du pudse alle vinduerne i tårnene.
Jeg begyndte at tænke over det, og vi havde ingenting.
Han blev jo ikke drevet frem af ønsket om at gå på line.
Han ville hjælpe mig, men han ville ikke sætte mit liv på spil.
Og han ville ikke anholdes.
Så der var mange gode grunde til, at han blev næsten ...
Vi skændtes en del. ""Du har ikke oplysninger nok til planlægningen.""
Og så jeg tager til USA igen på mit andet besøg.
Jeg tilbringer min tid med at spionere ved tårnene.
Jeg er der dag og nat. Jeg tager notater.
Jeg fylder kladdehæfter med notater og små tegninger.
Jeg undersøger, hvad man kan levere af varer til bygningen.
Jeg går derind ved frokosttid for ikke at blive opdaget.
Det ser ud til, at arbejderne ankommer i almindelige biler.
Jeg er så optaget af at tage notater om tårnene, -
- atjeg ikke ser det som en byggeplads. Jeg overser et søm.
Så jeg træder sømmet op igennem skoen.
Tre dage i sengen, og så får jeg krykker, som vil hæmme mig.
Men det gør de ikke. Tværtimod.
Når man har krykker åbnes hele verden for en. Vagterne er hjælpsomme.
""Lad mig holde døren. Sæt dig bare ned.""
Ingen beder om at se id-kort eller spørger, hvad jeg laver der.
Så selv da det går bedre med foden, brugerjeg krykkerne.
Nogle gange løb der en mand rundt uden krykker og målte ting.
Og så samlede han krykkerne op igen.
Én dag, vi tog derop, blæste det meget.
Jeg vidste ikke, hvad vi skulle deroppe.
Jeg turde dårligt gå ud på taget.
Og det lykkedes Jim at tage et billede af mig, -
- der holdt fast i en stolpe helt oppe på toppen.
Jeg var ved at blæse væk. Så hvad nu hvis ...
Det var meget skræmmende. Der indså jeg, hvor farligt det var.
Hvad nu hvis der skete noget? Den slags begyndte jeg at tænke over.
Og så sagde jeg, at jeg ikke kunne være en del at det hold, der gik op.
Her er vi så. Under taget på World Trade Center.
Under en presenning.
Når vi hørte lyde, vidste vi ikke, om det var pap, der flagrede i vinden, -
- eller en vagt, der kom.
Jeg borede et hul med en papirclips -
- og gjorde hullet i presenningen større med en kuglepen.
Og så kunne jeg med det ene øje skimte lidt af omgivelserne -
- og se på mit ur.
""Hvad er klokken? Er det mørkt? Lad os gå ud nu.""
Jeg havde hans fod i ansigtet.
Og mit ben lå under hans arm. Vi var viklet ind i hinanden.
Vi lærte hinanden godt at kende. Så tæt er jeg sjældent på andre mænd.
Vi hørte konstant lyde fra taget. Det lød som stemmer og maskiner.
Nogle gange langt væk, andre gange tæt på.
Det lød, som om folk arbejdede.
Hvis de arbejdede om natten, kunne vi ikke gennemføre det.
Jo længere tid vi ventede, desto kortere tid havde vi til arbejdet.
Vi var anspændte. Jeg tænkte, at vi slet ikke burde være der.
Jeg stolede ikke helt på ham. Han gik ikke rigtigt ind for sagen.
Hvorfor var han der så?
Da jeg var færdig på universitetet, mødtes Philippe og jeg i Paris.
Han viste mig en model og et billede af en bygning, -
- der var under opførsel i New York.
Jeg så på de to enorme tårne, og Philippe var meget entusiastisk, -
- så jeg endte med at blive et af holdets første medlemmer.
På en kæmpestor mark havde jeg planer om at genskabe, -
- ikke taget på World Trade Center ... Det var for dyrt.
Men bare afstanden, så jeg kunne træne.
Han ville sætte en line op, der svarede til afstanden mellem tårnene.
Så han på den måde kunne træne mest muligt.
Vi tog på en form for træningslejr.
Vi brugte tiden på at udtænke, -
- hvordan vi skulle løse alle tænkelige problemer.
Nogen havde spurgt ham om bygningernes elasticitet -
- og det faktum, at vinden kunne få tårnene til at svaje.
Det gav anledning til en del bekymring.
Jeg bad Mark, Jean-Louis og Annie om at få linen til at danse.
Vi hoppede op og ned på linen for at få Philippe til at falde ned.
Jeg ser det selvfølgelig herfra.
World Trade Center var noget særligt. Der var 60 meter mellem tårnene.
Så hvordan får man linen spændt ud imellem dem?
Sådan vil det se ud.
Vi var nødt til at kaste noget over med en snor, så et reb -
- og til sidst stålwiren.
Jeg overvejede et fjernstyret modelfly.
At gøre det ved hjælp af en bold ville kræve måneders træning.
Og så fik Jean-Louis en fjollet idé. Han fik ikke lov til at tale ud.
""Philippe, hvad med bue og pil?""
Vi borede et lille hul i en pil, -
- og så bandt vi en fiskeline fast til den.
Og så skulle Jean-Louis skyde pilen fra det ene tårn til det andet.
Men når vi forsøgte, fungerede det selvfølgelig ikke.
Til sidst fremstillede vi en kegleformet spole, -
- så fiskelinen kunne bevæge sig frit gennem luften.
Det er genialt!
Afstanden stemmer!
Det bedre end ingenting.
Som barn klatrede jeg altid. En psykiater ved sikkert hvorfor.
Måske var det en form for flugt. Måske ville jeg se verden oppefra.
Måske var jeg bare nysgerrig. Hvem ved?
Men jeg klatrede, og ingen af de voksne kunne stoppe mig.
Jeg hørte om linedansere og fik beskrevet, -
- hvordan mænd og kvinder gik rundt oppe i luften.
Og jeg tænkte, at det kunne jeg sagtens.
Det ville være smukt, hvis jeg havde kontrol over det.
Philippe har altid haft en vild side, og det har han stadig.
Han fik en meget streng opdragelse.
Han ville aldrig have fundet på at gøre noget rigtigt ulovligt.
Men det morede ham at tage sig visse friheder.
Han er meget kreativ, -
- så hver dag er som et kunstværk for ham.
For ham var det mest spændende ved hele det her eventyr, -
- bortset fra at det var et smukt show, -
- at det mindede om et bankkup. Det syntes han godt om.
Nej ... selvfølgelig ikke.
Kom nu. Hurtigere!
Gradvist blev situationen mere alvorlig, -
- fordi alt skulle planlægges i detaljer.
Og så begyndte Philippe og Jean-Louis at skændes.
Som Mark sagde ... Hvis nogen åbner døren til trappen -
- og ser en mand i jakkesæt, der bærer tungt udstyr ...
- Det nytter ikke noget. - Vi kan blive set på trappen.
Så vi er nødt til at ligne både arbejdere og kontorfolk.
Det her er perfekt, og det her duer ikke.
Okay, men uanset hvordan vi så kommer ind gennem porten, -
- bliver det svært at komme op og ud af elevatoren.
Det er bedst at ligne kontorfolk ... Lad mig tale ud!
Det var næsten umuligt at forestille sig, at de kunne komme uset ind.
Det var et problem, og Jean-Louis følte et stort ansvar fra starten, -
- og han ville ikke lade Philippe få sin vilje.
Måske fordi han følte, at Philippe ikke var realistisk.
Nej, vi opfører os som idioter!
Jean-Louis vidste, at jeg holdt med ham.
Og det vidste Philippe også.
Længe før Barrys tid forsøgte Annie at blive inviteret med til New York.
Hun benyttede sig af blidhed, afpresning, trusler, -
- fornærmelser og tårer.
Men jeg havde behov for at være fuldkommen fri.
Jeg skulle være helt alene på mine drømmes øde ø.
Philippe og jeg rejste til New York sammen, og fra flyet så vi -
- de to tårne i det fjerne.
Vi havde rejst langt, og de var grunden til, at vi var der.
Jeg er fra Metropolis, et fransk blad, der skriver om byplanlægning.
Vi vil gerne skrive en artikel om de mænd, -
- der arbejder på World Trade Center i New York.
Vores journalist, Philippe Petit, håber, at I kan hjælpe ham.
Han påstod, han varjournalist, -
- og jeg bad normalt ikke om at se folks pressekort.
Han ville skrive en artikel til de franske aviser.
Han havde to fotografer med. Jeg mente, det var god reklame.
- Føler du dig sikker? - Mener du heroppe?
Ja, det er sikkert nok.
Her kom en langhåret australier og en franskmand, -
- der talte dårligt engelsk. Vi påstod, vi var journalister.
Vi tog Jim Moore med som kameramand.
Det var interessant. Vi optrådte som noget, vi bestemt ikke var, -
- og vi slap godt fra det.
Hvad gør I, hvis vejret bliver dårligt, mens I arbejder?
Hvis vi først er heroppe, gør vi dagens arbejde færdigt.
- Så I arbejder også i dårligt vejr? - Ja.
- Er I ikke bange? - Nej.
Jim lod, som om han tog billeder af arbejderne, -
- men fik samtidig billeder at bygningens konstruktion.
Tårnene stod ikke hjørne mod hjørne. De stod forskudt.
Det gjorde det problematisk at opsætte en line.
Her ser vi linen fra tag til tag.
Jeg besluttede at gøre linen fast til den stærkeste bjælke på taget.
Og så ville jeg gøre linen fast til Sydtårnet her.
En lang line mellem to bygninger svajer.
Den bevæger sig op og ned. Og så vrider den sig også.
Så man udtænker det, der på cirkussprog kaldes en cavaletti.
Det er en styreline, der anbringes lodret på linens akse -
- og går ned til jorden. Men vi kunne ikke føre en line 400 meter ned.
Og jeg skulle bruge to. En her og en her.
De kan ikke føres ned, så løsningen er en symmetrisk rigning, -
- som ser sådan ud. Den første gøres fast her.
Hver line havde to ben, et kort og et langt.
Så det var den løsning, jeg syntes var bedst.
Og nu skal jeg så forberede kuppet. Vi har tænkt os at gennemføre det.
Jeg ankom om lørdagen, og det skulle gennemføres mandag.
Han er klar, men det er planen ikke.
Det varjeg meget frustreret over.
Vi skulle handle hurtigt, men vi var ikke klar.
Jean-Louis spurgte mig ud om alt muligt vedrørende planen.
Og han var ikke tilfreds med mine svar.
Men jeg følte, at jeg var godt forberedt.
Jo længere vi var der, desto mere gik det op for mig, -
- at det var et meget ambitiøst projekt, vi havde gang i.
Vi var simpelthen ikke klar.
Jeg tvivlede aldrig på Philippes evner på linen.
Det var de uforudsete ting, der bekymrede mig.
I Amerika kan man sagsøges for alt. Uagtsomt manddrab.
Hjælp til selvmord.
Jeg ville ikke være skyld i en vens død.
Han indså, at vi ikke var klar.
Alle undtagen Philippe kunne se det. Og på det tidspunkt gav jeg op.
Australieren var der ikke, så det hele gik fuldstændig i opløsning.
Og så spurgte jeg ham, hvad han syntes.
""Det er den 13. maj. Vi skal gennemføre det i dag.""
""Tror du, vi kan det?"" Og han svarede: ""Nej.""
""Nej, det er fuldkommen umuligt."" Jeg svarede: ""Det er ikke umuligt.""
""Det er muligt, og vi nærmer os. Intet er umuligt.""
Jeg blev ved med at sige: ""Vi kommer tilbage og gennemfører det.""
Første forsøg slog fejl.
Han ringede og bad mig om at komme omgående.
Det var min opgave at muntre ham op.
Det handlede om at forstå, hvad der foregik inde i hans hoved.
Jeg skulle opmuntre ham, og det var svært.
Han så fjernsyn om aftenen.
Og det var altid kriminalfilm om bankrøvere og politi.
Jeg tror, det var en slags forberedelse for ham.
Han søgte efter styrken til at bryde ind i de to tårne.
Han besøgte World Trade Center igen og igen. Den store hovedindgang.
Philippe iagttog, hvordan folk kom ind og viste deres id-kort.
Han samlede en masse oplysninger.
Jeg så ham i lobbyen, og han hørte slet ikke til der.
Han passede slet ikke ind. Det var meget underligt.
""Philippe! Godt at se dig!"" Han hed Barry.
Han havde set mig jonglere i Paris.
Han begyndte at fortælle mig om sine bedrifter som linedanser.
Og jeg sagde til ham, at han godt kunne glemme alt om WTC.
Men han er god til at trække folk ind i sin verden.
Og jeg var typen, der ikke havde noget imod at gøre ting, -
- der ikke var helt lovlige.
Barry ringede og sagde: ""De har ændret sikkerhedsproceduren.""
""Nu skal alle have id-kort.""
""Men jeg har lige fået mit, og det kan du låne i et par timer.""
Han gjorde et fantastisk stykke arbejde med kopieringen -
- og fik sit eget id-kort med billede på.
Han ringede og fortalte, at han havde mødt to amerikanere.
De var tossede, men ville gerne hjælpe.
Jeg mødte to unge amerikanere, Donald og Chester.
Vi mødte Petit, og jeg havde en ven, Alan Wellman, -
- der altid var med på et eventyr.
Og jeg tror, at Petit vidste, at han var god nok.
Han var intelligent og selvbevidst. Kendte sine egne begrænsninger.
Den ideelle medsammensvorne.
Han solgte sin idé. Præsenterede den på samme måde, -
- som folk sælger timeshare-beviser.
Jeg vidste, at han var tosset, men han virkede harmløs.
Jeg tog det ikke alvorligt på det tidspunkt.
Jeg er nødt til at træne og vise mine amerikanske venner, -
- hvordan linen skal gøre fast, så de kan hjælpe Jean-Louis.
Og så så jeg ham på linen.
Jeg har aldrig set mage til koncentration. Heller ikke siden.
Hans ansigt var helt forstenet af koncentration.
Han forvandlede sig til en sfinks. Det var fantastisk.
Han gjorde det smukt og roligt. Han gjorde det med lukkede øjne.
Det var bare noget, han kunne. Han havde virkelig talt sandt.
Jeg var meget bekymret.
Holdet bestod af folk, der var fuldkommen upålidelige.
Jeg husker ikke, hvornår vi fastsatte datoen, -
- men vi bestemte os for den 7. august.
Jean-Louis mindede mig om Notre Dame, og sagde, at det var det samme.
Men denne gang var det World Trade Center.
Han sagde ikke mere. Spurgte bare, om jeg ville være med.
Jean-Louis ankommer, og jeg henter ham i lufthavnen.
Han er sammen med Jean-FranQois, som jeg godt kan huske.
Han smiler bare. Stiller ingen spørgsmål. Han vil bare hjælpe.
Vi ankom til New York med toget fra Boston, -
- og vi kørte forbi Empire State Building.
Jeg så op og indså, hvor høj Empire State Building var.
Og jeg blev skrækslagen. Benene rystede under mig.
Og chokket blev større, da jeg indså, at WTC var endnu højere.
Jeg sagde ikke noget, men jeg var bange.
Da Jean-Louis kom tilbage, blev stemningen meget anspændt.
Problemet var holdet.
Jeg mødte de to fyre. Den ene var musiker.
Den anden var tømrer eller sådan noget.
Og de lignede et par tabere. Jeg beklager, men ...
Da jeg så dem, tænkte jeg: ""Åh, gud!""
Om aftenen før kuppet ankom de til lejligheden -
- i en helt forfærdelig tilstand. Den ene var høj.
Han var helt væk, fordi han havde røget.
Jean-Louis var forfærdet, og det var Philippe også.
Jeg havde formentlig røget pot. Det er mere end sandsynligt.
Jeg røg pot hver dag i 35 år. Også den dag.
Da Jean-Louis mødte Albert, kunne jeg se, at han ikke stolede på ham.
Nogle gange har man en fornemmelse.
Man kan tage fejl, men man kan ikke gøre noget ved det.
Vi gav hånd. De talte ikke engelsk. Jeg talte ikke fransk.
Så der var ikke meget at sige. ""Goddag.""
""Held og lykke. Lad os komme i gang.""
Da der endelig er stille på etagen og det er mørkt, -
- vover jeg mig frem.
Efter at have siddet tre timer på en bjælke, kan man ikke gå.
Når man ikke har rørt sig i tre timer, kan man ikke gå.
Efter et stykke tid kunne jeg ikke vente længere.
Jeg sagde til Albert, atjeg syntes, han skulle gå.
Blev jeg opdaget, ville det være umuligt at rigge linen til.
Jeg var den eneste, der vidste, hvordan det skulle gøres.
Han gik ud på taget og kom tilbage fem minutter senere.
Jeg tror, jeg sagde: ""Lad os komme i gang.""
Han sagde: ""Jeg ved ikke, hvor den lyd kommer fra, men nu gør vi det.""
Så begyndte vi at hente det vigtigste udstyr.
En linedanser skal have en line at gå på.
Vi går hen imod den smalle trappenedgang.
Han går forrest.
Så serjeg noget frygteligt. En politibetjent, der ser på mig.
Der sad en uventet person ved et bord med en lille lampe.
Jeg besluttede mig for at holde ham tilbage, men han skubbede til mig.
Jeg stritter imod, men han skubber på.
Hvad er det, der sker?
Jeg kan ikke få Jean-FranQois til at vende om, så jeg følger med.
Vi var meget stille, fordi vi ikke havde sko på.
Da vi kom op, sagde jeg: ""Så du vagten?""
""Ja, jeg forsøgte at advare dig. Hvorfor strittede du imod?""
""For at få dig til at vende om.""
Jeg husker New Yorks størrelse. Højden.
Frihedsgudinden og FN-bygningen, der så så små ud.
Det var fantastisk. Man kunne høre politiets sirener hele natten.
Det var en meget levende by. Og vi var byens konger.
Det var et smukt øjeblik, da jeg så to silhuetter på det andet tårn.
Jeg genkendte dem. Det var Jean-Louis og Albert. De havde klaret det.
Da jeg så dem på taget, var jeg lykkelig.
Og det, jeg husker bedst, er, at når man kommer ud på taget, -
- og så er der en rød lanterne, der drejer rundt for at advare flyene.
Den gav os en idé om, at tiden gik.
Der var så fredeligt. Og midt i al galskaben fandtjeg håb og glæde.
Jeg bad Jean-FranQois hænge sig som en flagermus i trappenedgangen.
Man kunne kun se hovedet. Tænk, hvis vagten havde været vågen.
Han havde set et hoved, der stirrede på ham.
Som det første gjorde jeg buen klar.
Jeg gjorde pilen klar. Jeg gjorde fiskelinen klar og ventede på dem.
Vi havde aftalt et signal, når Jean-Louis var klar til at skyde.
Og et signal, der betød: ""Jeg så dit signal. Jeg venter.""
Så skulle jeg tælle til ti, og så ville han skyde.
Men der var intet signal for: ""Jeg er ikke klar."" Og det varjeg ikke.
Endelig kommer signalet.
- Jeg venter. - Jeg har ventet længe.
Så da signalet endelig kommer, tagerjeg instinktivt buen -
- og sigter på ham. Og han stod næsten ude på kanten af bygningen.
Jeg leder efter pilen.
Ingenting! I frustration tager jeg tøjet af.
Jeg mener, at jeg vil kunne mærke fiskelinen mod min bare hud.
Dybt nedslået kravler jeg ned til kanten.
Og så mærker jeg fiskelinen mod benet.
Pilen balancerede faretruende -
- helt ud på kanten af bygningens hjørne.
Selv det mindste vindpust, kunne have fået den til at falde ned.
Da vi først havde fået reb over, der tog til i tykkelse efterhånden, -
- sendte vi en lærredspose over.
I den lå et vigtigt kommunikationsmiddel.
Samtaleanlægget.
Vi satte et legetøjssamtaleanlæg op.
Og så hørte vi Philippes stemme.
Det var et stort øjeblik. Nu kunne vi for alvor gå i gang.
Vagten går. Jean-FranQois har hængt længe med hovedet nedad.
Vi skynder os ned, henter vores sko og begynder at bære udstyr op.
Jeg anbringer en lille fælde på trappen, -
- så vi kan høre, hvis der kommer nogen.
På det tidspunkt var alt perfekt. Det var ikke engang midnat.
En normal rigning ville være færdig i løbet af tre timer.
Nu er vi klar til at trække linen over. Philippe er klar.
Vi har nylonrebet i hænderne. Vi er klar.
Og så kom jeg til at give for meget line.
Pludselig begyndte linen at falde. Det larmede meget.
""Hvad sker der?""
Vi havde nær tabt linen.
Jeg spurgte Philippe, hvad der skete. ""Vi kunne ikke holde den.""
Det var meget uheldigt.
Jeg talte ikke fransk og forstod ikke, hvad der gik galt.
Det var nok meget heldigt.
Vi var nødt til at trække mere end 100 meter stålwire plus reb op.
Jeg husker ikke, hvor meget vi trak ind ved hvert forsøg.
Vi arbejdede hårdt i flere minutter og fik en smule wire op ad gangen.
I løbet af en halv time virkede det nærmest umuligt.
- Vi havde virkelig problemer. - Og så kommer der nogen.
Jean-FranQois gemmer sig øjeblikkeligt.
Han ligger helt stille.
Da man som barn legede skjul, og søgte man ly bag et stort træ.
Der kom en politibetjent.
Og så kom ens ven og gik rundt om træet. Når han gik, gik du også.
Manden gik rundt om en genstand midt på tårnets tag.
Og jeg gik om på den modsatte side.
Den dans kan fortsætte i evigheder. Indtil en af parterne vender sig om.
Og det var det, der skete. Når han stoppede, stoppede jeg.
Når han fortsatte, gjorde jeg også. Hvis han havde vendt sig om ...
Albert var ved at give op. ""Jeg vil ikke mere.""
""Det her er helt umuligt.""
Det var tydeligt, at vi ikke kunne klare det. Men han ville ikke lytte.
Det nyttede ikke noget.
Han ville fortsætte uanset hvad.
Han kan umuligt have troet, at vi blev færdige før daggry.
Forestil dig alle de måneders forberedelse, der gik forud.
Endelig stod vi på taget.
Og så skulle vi stoppe, fordi linen var slap.
Ved daggry tænkte jeg: ""Det var det.""
""Vi gjorde vores bedste. Lad os komme væk.""
Gaderne lå øde hen. Jeg fandt en taxi, der kørte mig derhen.
Jeg ventede sammen med de andre. Andre sluttede sig til os.
De andre fra holdet.
Og vores blik var som limet til de to tårne.
Jeg så efter den mindste bevægelse, men der var intet.
Og det var skrækkeligt.
Det var en diset dag, og jeg tænkte, at det var noget lort.
Det var ikke vindstille. Det blæste faktisk lidt.
Og man kunne se, at linen deroppe så meget slap ud.
Jeg trak som en sindssyg.
Endelig fik jeg fat i wiren. Den sidste meter var den letteste.
Hans partner var gået sin vej.
Men pludselig sagde Jean-Louis: ""Jeg klarede det! Wiren er på plads.""
Pludselig så vi en sort plet, der faldt ned mellem tårnene.
Og vi anede ikke, hvad det var.
Pludselig så vi noget, der faldt ned oppefra.
Jeg så noget falde ned.
Jeg nægtede at tro det og sagde til mig selv:
""Du er et godtroende fjols.""
""Han faldt, så snart han satte foden på linen. Måske er han død.""
Et lettelsens suk gik igennem os. Det var et stykke tøj.
Vi tænkte: ""Han har tabt noget. Det er okay.""
På toppen af Philippes tårn var der et stort hjul.
Når elevatoren gik i gang, begyndte hjulet at dreje.
Jeg skriger til FranQois: ""Hjulet! Hjulet!""
Jeg ser det enorme hjul begynde at dreje.
Jeg ved, at min skæbne er beseglet. Nu arbejder tiden imod mig.
På det tidspunkt blev jeg bekymret. For første gang varjeg bange.
Åh gud. Han er lige så udmattet som mig.
Og det duer ikke, når man skal gøre det, han skulle gøre.
Det var vores største projekt, og jeg var virkelig bange.
Vi havde alle tænkt på, at han kunne falde ned.
Vi havde tænkt på det, men vi troede det ikke.
Jeg var nødt til at beslutte, hvordan jeg skulle skifte vægten -
- fra den fod, der stod på bygningen, til den fod, der stod på linen.
Det her kunne betyde slutningen på mit liv at træde derud.
Men på den anden side kunne jeg ikke modstå fristelsen.
Jeg gjorde heller intet forsøg på det. Noget kaldte på mig derude.
Og jeg følte dødens tilstedeværelse.
Jeg begynder at gå som en linedanser, der tjekker sin line.
Men jeg tjekker ikke hele linen. Normalt går man til første styreline.
Og så fortsætter man til midten, som er blød og lumsk.
Fortsætter til anden styreline.
Men efter første styreline har jeg set nok.
Nu vil jeg optræde.
Hans ansigtsudtryk ændrede sig.
Han var meget anspændt, og pludselig virkede han lettet.
Og på det tidspunkt tænkte jeg : ""Nu føler han sig sikker.""
Og det var simpelthen ...
Jeg så Philippe deroppe. Det var fantastisk.
Meget, meget smukt.
Det var, som om han gik på en sky.
Og der var fantastiske øjeblikke. Han lagde sig ned.
Vi var ekstatiske over synet af Philippe, der lagde sig ned deroppe.
Et andet stærkt øjeblik var, da han ...
Det var meget, meget smukt.
Og da han knælede ...
Der var et øjeblik, hvor han knælede og hilste ned til folk.
Og så råbte jeg: ""Se! Se!"" Folk kom til, men så ikke noget.
Og de spurgte mig : ""Hvad er det, du kan se?""
Jeg sagde: "" Se! Der er en linedanser deroppe.""
Jeg satte mig ned på linen og gjorde noget, der forbløffede folk.
Jeg kiggede hele vejen ned og så noget, jeg aldrig vil se igen.
Og jeg forestiller mig, atjeg så og hørte folkemængden.
Jeg hørte dem mumle.
Det var større end noget, man kunne forestille sig.
Det var forbløffende.
Man fyldtes med ærefrygt. Det var så stort, -
- at jeg helt holdt op med at være bekymret for ham.
Øjeblikket var magisk. Det var meget dybt.
Betjent Meyers og jeg fik øje på linedanseren, -
- da han befandt sig midt mellem de to tårne.
Da han så os, begyndte han at smile og le.
Hvordan skulle de reagere på en linedanser, der havde lagt sig ned?
De var vrede.
Philippe provokerede dem. Det ligger i hans natur.
Han gik helt tæt på betjentene, der forsøgte at gribe fat i ham.
Og så vendte han om, så de ikke kunne nå ham. De ville ikke ud på linen.
Da han nåede hen til bygningen, vendte han om og gik igen.
Alle var fuldstændig tryllebundne.
Da vi indså, at han ikke ville komme ind, fordi han nød det derude, -
- nævnte vi for hans ven, at vi ville få en helikopter til at fjerne ham.
Vennen sagde noget til ham på fransk.
Han er franskmand.
""Philippe! Politiet vil fjerne dig! Du er nødt til at stoppe.""
Jeg var rasende, men det var det, der reddede mit liv.
Der går en derude på en line mellem World Trade Centers tårne.
Helt oppe på toppen.
Jeg vidste, jeg var vidne til noget, man aldrig ville få at se igen.
Det var ganske enestående.
Jeg havde ingen grund til at blive derude. Det blæste op.
Jeg fik fortalt, at jeg var derude i 45 minutter og krydsede otte gange.
De greb fat i mig og lagde mig ned. De gav mig håndjern på.
Jeg blev smidt ned ad trappen. Det var farligt.
Jeg havde nær brækket nakken på vej mod elevatoren.
Vi har fået oplyst, at de var tre dage om at rigge det hele til.
Der er nok for 1000 dollar stålwire. Det var helt fantastisk gjort.
- Sagde han hvorfor? - Hvorfor gjorde du det?
Det skal jeg nok forklare.
Hvorfor? Hvorfor? Det var et typisk, amerikansk spørgsmål.
Jeg havde gjort noget fantastisk. Og de spurgte bare: ""Hvorfor?""
Og skønheden i det hele var, at der var ikke nogen grund til det.
- Hvorfor gjorde du det? - Der var ingen grund til det.
Derefter skulle jeg undersøges af en psykiater.
Det var et stort hospital, hvor alle var tossede.
Vi var omgivet af tosser, men vi var ikke tossede. Vi var stjerner!
Jeg bad om vand, fordi jeg var dehydreret.
Han spurgte: ""Hvornår drak du sidst?"" Jeg svarede: ""Er du tosset?""
""Jeg har lige danset på verdens top. 300 journalister vil tale med mig.""
""Og du spørger, hvornårjeg sidst har drukket?""
Og så skrev han: ""Fyren er normal, men meget tørstig.""
Politiet fandt det ikke morsomt. De anholdt Petit og hans partner.
De bliver tiltalt for ulovlig indtrængen og gadeuorden.
Anklageren ville indgå en aftale.
Jeg skulle lave et lille show, hvor jeg jonglerede foran kameraet.
Til nyhederne. Så dropper vi tiltalen. Og det gik jeg med til.
Da jeg går ned ad trappen i retsbygningen, -
- fårjeg øje på en beundrer, der smilede sødt til mig.
Hun lagde sin hånd kærligt om min nakke og sagde:
""Jeg vil være den første, der fejrer din bedrift sammen med dig.""
""Jeg vil følge med dig, hvor du end tager hen.""
Så ja, det hele sluttede i en vandseng et sted.
Men i et ganske kort øjeblik gav jeg efter for kødets lyst.
Det var afskyeligt, men på samme tid var det smukt.
Mine venner ventede på mig. Og Annie, min kæreste.
Jeg svigtede mine venner. Jeg ringede og sagde, at jeg skulle interviewes.
Det var en eksplosion af nydelse, og så tog jeg skræmt tilbage.
Til mine venner. Og jeg tænkte, at jeg var en skidt fyr.
Jeg så Philippe opleve berømmelsen.
Og anerkendelsen. Folk var venlige og entusiastiske.
De krydsede gaden for at sige: ""Du forærede os en stor gave.""
""Det var så smukt. Et frisk pust. Tak!""
Det var fantastisk, og det ændrede Philippe.
Jeg er en berømthed i New York. ""Er det dig, der gik på line?""
""Ja, det er mig.""
""Var det det dig?"" ""Ja, det var det.""
Jeg synes, jeg fik en hård dom. Jeg blev udvist fra USA.
Vi talte om det. Jean-FranQois glædede sig til næste gang.
Men jeg svarede, at der ikke blev nogen næste gang.
Der gik noget i stykker i vores venskab.
Det betyder ikke noget, fordi ... Vi gennemførte det jo.
Og det varjo ...
Man kan jo ikke ændre det, der skete.
Og der skete det ...
Der var en kærlighedshistorie.
Men det stod klart, at Philippe havde oplevet noget helt utroligt.
Han stod på tærsklen til noget nyt. Til et nyt liv.
Og underligt nok havde jeg det på samme måde.
Vores forhold var bestemt til at slutte der.
Og det var smukt på den måde.
For mig er det helt enkelt. Livet skal leves på kanten.
Man er nødt til at gøre oprør.
Man skal ikke hænge sig i regler. Man skal ikke hvile på laurbærrene.
Man skal ikke gentage sig selv. Hver ny dag skal være en udfordring.
Så lever man livet på kanten.